Niels Hansen
Jacobsen, Dryaden og H. C. Andersen
Den
185 cm. høje kvindefigur udstillede Hansen Jacobsen for første gang i 1918 i
gips på Den frie Udstilling i København. Året efter præsenteredes hun
sammesteds, men da i bronze – et eksemplar, som vi i dag ikke ved noget om.
Gipsoriginalen har vi heldigvis i Skulptursalen på Vejen Kunstmuseum, hvor hun
står sammen med en tro kopi af en statuetteudgave. Faktisk findes hun i
privateje i dette lille format også i glaseret stentøj.
I
1935 fik Hansen Jacobsen besøg af Gallerikommissionen. Det højtidelige navn
dækker det udvalg, der stod for indkøb til Statens Museum for Kunst. I årene
1917-23 havde vores billedhugger fra Vejen selv været blandt dem, der
havde det ærefulde hverv … som nok kunne give en del bryske kommentarer fra
ikke tilgodesete kolleger! Resultatet af Gallerikommissionens besøg blev
støbningen af det bronzeeksemplar af Dryaden, der i dag tilhører Statens
Museum for Kunst, der også ejer en bronze udgave af Skyggen og
originalgipsen til Døden og Moderen.
Men
hvem er hun, denne dryade? Ifølge den græske mytologi er hun en skovånd, der
antager forførende kvindeskikkelse. Hansen Jacobsen har fremstillet hende
som en nøgen kvinde, der holder hænderne på brystet, og løfter ansigtet mod
himlen mens hun støtter sig til en træstub.
Da billedhuggeren præsenterede
skulpturen i 1918, lod han den i kataloget følge af et digt af Georg
Bachmann. Det angives at være oversat til dansk af Thor Lange – ikke en hvem
som helst i forhold til Hansen Jacobsen og egnen omkring Vejen: Han var manden, der
bekostede opstillingen af et hovedværk i dansk skulpturhistorie, Magnusstenen i Skibelund Krat. Digtet Dryade lyder:
Menneskers Ord falde
tung og tæt
paa mit bryst som tyngende Stene
ud vil jeg ud at aande let
indaande Skovbundens Aandedræt
hos en Alf bag gyngende Grene
Men, i H. C. Andersen året er
det et godt spørgsmål, om historien ender her? For har man fat i en af de
fyldige eventyroversigter, kan man finde den knap så kendte fortælling:
Dryaden, Journalistisk lægger H. C. Andersen ud: ”Vi reise til
Udstillingen i Paris. Nu ere vi der! det var en Flugt, en Fart, aldeles uden
Troldom; vi gik med Damp i Fartøi og paa Landevei. Vor Tid er Eventyrets
Tid.”
I fortællingen bruger han træets
ånd, Dryaden, til at beskrive storstaden Paris. Ude i skoven vokser hendes
træ op, fra børn og dyr hører hun om alt ude i den store verden. En dag
kommer fuglene med en mægtig nyhed, i Paris er Verdensudstillingen ved at
tage form:
”En Kunstens og Industriens
Pragtblomst er skudt frem paa Marsmarkens planteløse Sand; en kæmpestor
Solsikke, af hvis Blade man kan lære Geographi, Statistik, faae Oldermands
Kundskab, løftes op i Konst og Poesi, kjende Landenes Størrelse og Storhed.
… Konstværker i Metal, i Steen, i Vævning forkynde det Aandens Liv, der
rører sig i Verdens Lande; Billedsale, Blomsterpragt, Alt hvad Aand og Haand
kan skabe i Haandværkerens Værksted er her stillet til Skue; selv Oldtids
Minder fra gamle Slotte og Tørvemoser have givet Møde. … Her stod Ægyptens
Kongeslot, her Ørkenlandets karavanserai; Beduinen paa sin Kameel, kommende
fra sit Solland, jog forbi; her bredte sig russiske Stalde med ildfulde,
prægtige Heste fra Stepperne; det lille straatækkede danske Bondehuus stod
med sit Danebrogs Flag nær Gustav Vasas prægtigt i Træ skaarne Huus fra
Dalarne; amerikanske Hytter, engelske Cottager, franske Pavilloner, Kiosker,
Kirker og Theatre laae forunderligt strøede omkring, og mellem alt Dette,
det friske grønne Græssvær, det klare, rindende Vand, blomstrende Buske,
sjeldne Træer, Glashuse, hvor man maatte troe sig i de tropiske Skove; hele
Rosenhaver, som hentede fra Damascus, prangede under Tag; hvilke Farver,
hvilken Duft!”
Denne eventyrlige verden drømmer
Dryaden om at komme til at se. Og en dag åbenbarer en fe sig for hende med
en profeti – det gode og det onde på samme tid:
”Du skal komme derind i
Fortryllelsens Stad, Du skal der fæste Rod, fornemme de susende Strømninger,
Luften og Solskinnet der. Men din Levetid vil da forkortes … Du vil forlade
dit Hylster, forlade din Natur, flyve ud og blande Dig mellem Menneskene, og
da ere dine Aar svundne ind til Døgnfluens halve Levetid, en eneste Nat kun;
dit Liv pustes ud, Træets Blade visne og veire hen, komme aldrig igjen.”
Profetien går i opfyldelse.
Dryadens kastanjetræ graves op og udplantes på et lille torv i Paris.
Længselsfuldt står hun der – måske netop som Hansen Jacobsen viser hende.
Endelig gøres hun fri, én eneste nat stryger hun restløs som en døgnflue
gennem byen for at se nogle af de mange vidundere. Som Den lille Havfrue
forsvinder Dryaden ved morgengry som en sæbeboble, der brister.
H. C. Andersen slutter
med ordene: ”Vi saae det selv, i Udstillings-Tiden i Paris 1867, i vor
Tid, i Eventyrets store vidunderlige Tid.”
Ordene kunne have været Niels
Hansen Jacobsens, og jeg er sikker på, at han har nydt at læse hele
eventyret, hvor der har været meget, som han kunne genkende. Selv var han
som udstiller og gæst med på den store Verdensudstilling i Paris 1900, hvor
han bl.a. solgte et keramisk portræthoved til Kunstindustrimuseet i
Frankfurt!
![](1_43%20(Small).jpg)
|
|
Her ses Dryaden som den stod i sin tid
i Hansen Jacobsens atelier/museum ved Skibelund Krat - det er den grønne
sal, der i dag står i den sydlige ende af museet. Se hvordan de simple
sokler består af et træstativ, som der er trukket groft stof henover. |
|
|
![](dryaden5.JPG)
|
![](dryaden1.jpg) |
![](19_178%20(Small).jpg) |
Her ses Dryaden i Hansen Jacobsens atelier -
præcis hvilket ved vi ikke. I baggrunden kan man se nogle af hans
konkurrence-skitser bl.a. til et monument for Tietgen. Det står i museets
keramiksamling. Vi kan også se, at han læste Politikken, og på hemsen gemmer
der sig nogle malerier - måske nogle, som hans første hustru, Gabriel, har
udført. |
|